Vývoj+technických+prostředků+záznamu+a+zpracování+videa


 * Obsah tématu:**
 * Historický vývoj
 * Výhody a nevýhody jednotlivých technologií
 * 3D technologie
 * Hardwarové - zobrazovací zařízení
 * Výhled do budoucnosti

=1. Historický vývoj prostředků videa= toc

Němý film
Hýbající se obrázky fascinovaly lidi odjakživa, hlavně díky schopnosti lidského oka vnímat rozfázovaný pohyb. Avšak teprve díky rozvoji techniky v 19. století se mohla začít psát historie filmu. Film je potřeba zaznamenat, uložit a následně zobrazit. Zobrazení byl menší problém, než zachycení - proto se zprvu promítaly obrázky kreslené na skle, až později obrázky focené. Velikým průlomem byly vynálezy celuloidového pásu a sekvenční fotografie. Za zakladatele moderní kinematografie jsou považováni bratři Lumiérové, avšak pro objektivitu musím zmínit, že hodně si "vypůjčili" z objevů Edisona, který měl však patenty platné pouze v USA. Nicméně Lumiérové nastartovali evropskou kinematografii. Filmy promítali v kavárně za doprovodu klavíru na svém kinematografu. Kinematograf měli patentován roku 1895, obraz promítali z 35 mm filmu rychlostí 16 snímků za vteřinu.



Zvuk se k filmu přidával zprvu jako kulisa (odstranění hluku z kavárny), později v kině jako kulisa (odstranění zvuku z ulice) a vývoj záhy dospěl k tomu, že se skládala hudba, která byla hraná přímo s filmy. Evropský vývoj byl u zvuku bouřlivější, než vývoj v USA. První světová válka přesunula hlavní dění okolo filmu z Evropy do USA a kvůli tomu byl zbržděn nástup zvukového filmu.

Zvukový film
Zvuk znamenal nejprve hudební doprovod filmu. Zprvu byla hudba na gramofonových deskách, postupem času se dostala na samotný filmový pás jako analogová stopa (dvě stopy pro stereofonní zvuk). Mezi nejzásadnější překážky patřilo také technické vybavení pro záznam zvuku. Mikrofony byly slabé, herci se nemohli moc hýbat ani otáčet. Kamera byla hlučná a tak byla zavřena ve speciální komoře, nemohla se tak pohybovat. Na ulici byl hluk, filmování se přesouvalo do uzavřených studií. Posupem času byly tyto překážky bořeny. Jeden ze zásadních kroků ve zlepšení kvality zvuku podnikl Ray Dolby, když v 60. letech 20. století začal zdokonalovat systém pro snížení šumu ve zvukové stopě.



Barevný film
Původně černobílý film se dal chemicky obarvit (do jedné barvy) a barva tvořila výrazový prostředek - červená pro hněv atd. Avšak šlo o výjimky - obarvení ničilo zvukovou stopu. S jiným konceptem přišel Technicolor - filmovalo se na tři barevné pásy (R, G, B), film se promítal třemi promítačkami přes sebe. To také nemělo dlouhého trvání.

Širokoúhlý film
Běžný zorný úhel kamery je 40°. Při tom je obraz zachycen na filmové políčko o poměru stran 3:2. Při použití optické čočky před objektivem kamery je možné "roztáhnout" obraz například na poměr 3:1, tedy část políčka na filmu je nevyužitá (pruhy nahoře a dole).

1.2 Počátky záznamu televizního obrazu
Se zaváděním televizního vysílání (r.1936 v Německu a v Anglii) vznikla také potřeba televizní obraz nahrávat. Jelikož jediný známý použitelný způsob jak zaznamenat pohyblivé obrázky bylo filmování, byl i televizní obraz v počátcích zaznamenáván na film snímáním z obrazovky televizoru byl to tzv. telerecording. Televizní pořady a reportáže v terénu se ale natáčeli rovnou na film (16mm) a poté převáděli na televizní signál.

Magnetický záznam obrazu v podélné stopě
Vzhledem k tomu, že se v době zavádění televizního vysílání bouřlivě vyvíjel magnetický záznam zvuku nabízelo se zaznamenat stejným způsobem i televizní obraz. Podstatný rozdíl je ovšem v rozsahu informací, které je třeba zaznamenat. Zatímco ve zvukové technice je zapotřebí zaznamenat frekvenční pásmo v rozsahu 30 Hz až 15 kHz, u obrazových frekvencí je to už 50 Hz až 6.5 MHz. Minimálně však 50 Hz až 3.3 MHz. Kromě obrazového signálu zaznamenáváme také jeden nebo více zvukových signálů a dále pak impulsy zajištující funkci vlastního záznamového zařízení. Abychom toho dosáhli, je třeba zvýšit relativní rychlost mezi hlavou a páskem na několik metrů za sekundu, takže pásek by se musel pohybovat asi padesátkrát rychleji nežli v kazetě magnetofonu pro záznam zvuku. Takový pohyb je sice technicky možný, ale přináší s sebou velké konstrukční a provozní obtíže. Proto se tohoto způsobu používalo pouze v dobách začátků magnetického záznamu obrazu (v USA na počátku padesátých let). Na obrázku je takové video z r.1965, Které bylo v USA prodáváno dokonce jako stavebnice za 400,-USD. Byl použit klasický magnetofonový pásek ¼“, rychlost posuvu 4,57m/s, hrací doba 20min. Rekordér, převzato z __[] __

K tomuto systému se v r. 1974 vrátila ještě západoněmecké firma BASF, svým systémem LVR, kde mnohastopý pásek v kazetě běhal obrovskou rychlostí dopředu a dozadu za současného přepínání stop. Rychlá změna směru pohybu na konci pásku přinášela takové problémy, že tento systém rychle zanikl.

Magnetický záznam obrazu v příčné stopě.
Nové řešení bylo nalezeno ve způsobu, při kterém se magnetická hlava pohybuje (rotuje) tak, aby rychlost mezi hlavou a páskem byla dostatečná. První v praxi použitelný přístroj předvedla v roce 1954 v Kalifornii (USA) tehdy malá a neznámá firma Ampex. Bylo použito pásky o šířce 2” (50,8 mm) a rotujícího bubínku, který nesl 4 magnetické hlavy. Schéma z hlav, převzato z __[] __

Tyto hlavy vytvářely na pásku záznam v příčných stopách (tzv. příčný záznam), sestávající z magnetických stop téměř kolmých k ose pásku. Na každé stopě bylo zapsáno asi 17 televizních řádků a pak následovalo přepnutí na další hlavu. Jednalo se o velmi složitý systém, stroje měly hmotnost několika desítek kilogramů, rozměry velké skříně a k provozu potřebovaly mj. i kompresor a vývěvu. Přesto se staly prvním světově rozšířeným, studiovým zařízením pro magnetický záznam obrazu a v letech 1955 až 1980 se staly neodmyslitelnou výbavou všech televizních studií světa.

Magnetický záznam obrazu v šikmé stopě
Cestu k rozšíření magnetického záznamu obrazu do široké praxe a :později až do domácností televizních diváků, tedy cestu k tomu, čemu dnes říkáme prostě “video”, však otevřel až vynález záznamu v šikmých stopách (tzv. šikmého záznamu). Šikmý záznam, převzato z __[] __

U záznamu v šikmých stopách obepíná magnetický pásek bubínek s hlavami v úhlu asi 180° a dvě hlavy na něm vytvářejí (obr.2.4) magnetické stopy dlouhé několik centimetrů až desítek centimetrů [podle záznamového systému). Charakteristickou vlastností je, že každá stopa nese záznam jednoho celého televizního půlsnímku a k přepnutí z jedné hlavy na druhou tedy dochází v době mezi dvěma půlsnímky. Pro záznam v šikmých stopách bylo nejprve použito pásku šíře 2” (50,8 mm), později 1” (25,4 mm), ¾” (19,05 mm), ½” (12,7 mm), ¼” (6,35 mm). Poslední rozměr časem zanikl a objevil se nový, 8 mm, dělali se pokusy i se 4 mm ale to se již neosvědčilo. Na následujícím obrázku je cívkové video VT-700 na pásky ¼“ od firmy Akai. [[image:videohlava.png width="214" height="264"]] Videohlava je lesklá kulatá část na obrázku, převzato z __[] __

Dalším krokem ve vývoji bylo stejně jako ve zvukové technice použití videokazet.

Záznam televizního obrazu na disk
Myšlenka mechanického záznamu obrazového signálu na desku se objevila již ve třicátých létech, kdy předvedl videodesku pro mechanický televizní systém anglický televizní průkopník John Lodgie Baird (1888 - 1946). Desku pro barevný záznam se 625 řádky se však podařilo realizovat až o čtyřicet let později u společnosti Teldec, kterou v NSR založily společně firmy Telefunken a Decca. Bylo rovněž použito mechanického principu záznamu, deska měla otáčky 1500 ot/min a hrací doba byla okolo 10 minut. Firma Teldec podnikla celkem tři pokusy o uvedení mechanické videodesky na trh, objevilo se asi 50 titulů desek. Médium, převzato z __[] __

Přehrávače, vybavené speciálním snímačem s diamantovým hrotem, se připojovaly do anténního vstupu běžného televizoru. U desky výrobce zaručoval možnost asi jednoho sta přehrání bez ztráty kvality, rozlišovací schopnost reprodukovaného obrazu činila asi 250 řádek (3 MHz). Přesto se však mechanický systém neprosadil. Měl tolik citlivých míst, vyvolaných zejména dovedením principu mechanického záznamu a snímání až na hranici fyzikálních možností, že nebyl s to konkurovat ani tehdejším (byt ještě nepříliš dokonalým) videomagnetofonům a hlavně se na ně nedalo nahrávat, byly to jen přehrávače. Konkurenční systémy na sebe nedaly dlouho čekat a po roce 1975 jich bylo uvedeno hned několik: Systém firmy RCA (Radio Corporation of America, USA) používal kapacitního snímače se safírovým hrotem, měl větší hustotu záznamu nežli Teldec a umožňoval dvoustranné využití desky. Na jednu stranu se vešlo až 30 minut záznamu. Systém byl uváděn na americký trh pod názvem “Selecta Vision”, ale neprosadil se. Obrázek, převzato z __[] __

Později byl začátkem osmdesátých let zdokonalen a uveden znovu pod označením CED (z angl. Capacitance Electronic Disc, tj. kapacitní elektronická deska). Safírový hrot byl nahrazený diamantovým a hrací doba byla prodloužena na 60 minut pro každou stranu. Zůstaly však nevýhody kontaktního snímání, tj. zejména omezená životnost hrotu (maximálně 1 000 h) i desky (asi 100 přehrání) a citlivost desky na povrchové znečištění. V Evropě nebyly přístroje tohoto systému nikdy uvedeny na trh. V Japonsku se ve stejnou dobu pokusila o konstrukci videodesky s kontaktním snímáním firma JVC (Japan Victor Company, součást koncernu Matsushita). Systém byl označen zkratkou VHD (z angl. Video High Density. tj. obrazový záznam vysoké informační hustoty) jakožto paralela k označení osvědčeného systému videomagnetofonů VHS od téhož výrobce. Záměrem bylo i uvedení zvukové kompaktní desky s označením AHD (Audio High Density), snímané rovněž kontaktně diamantovým hrotem. Systém VHD byl předveden na několika výstavách v Evropě, ale k jeho uvedení na trh nedošlo zřejmě pod vlivem jednoznačného úspěchu zvukových a obrazových desek Philips/Sony (viz dále) snímaných laserem. Byly učiněny i pokusy o konstrukci magnetické videodesky, řešené jako pružný nebo pevný disk snímaný magnetickou hlavou. Takovou desku pro konzumní využití předvedla např. firma Bogen (NSR); nebyla však nikdy uvedena na trh. V profesionální oblasti se úspěšně uplatnilo záznamové zařízení HS-lOO s pevným magnetickým diskem. Vyvinuté firmou Ampex (USA) pro záznam třicetisekundových úseků za účelem “vracení” branek apod. při sportovních přenosech. To však nebyla videodeska ve významu, jak mu dnes rozumíme; jednalo se o velmi drahé, jednoúčelové profesionální zařízení. Poslední z dosud uvedených systémů je technicky nejdokonalejší a proto - ačkoli je také nejsložitější - se nakonec prosadil. Jedná se o opticky snímaný mechanický záznam, vyvinutý firmou Philips-(Holandsko) ve spolupráci s firmami MCA (Music Corporation of America. USA) a Sony (Japonsko). jenž je uváděn pod obchodními názvy “VLP” (z angl. Video Long Play. tj. dlouhohrající obrazová deska) nebo “Laservision” (Philips) a “Lasermax” (Sony). Jelikož přednosti tohoto systému jednoznačně předčily ostatní, používáme jejich pokračovatele disky CD, DVD a Blu-ray dodnes. Možnost záznamu v domácích podmínkách byla rovněž úspěšně vyřešena a tak tato media rychle z trhu vytlačila záznam na magnetofonové pásky. Jejich obrovskou výhodou je také krátká přístupová doba kamkoliv v nahrávce na rozdíl od videa kde převíjení kazety je velmi pomalé. [[]]

1.3 Analogový film
Přechod od filmového pásu k analogovému zpracování filmu nebyl zrovna hladký. Obecně v neprospěch filmového pásu vypovídá složitá manipulace s ním a dlouhé časy jeho zpracování. Z tohoto pohledu byl analogový záznam lepší. Propastný rozdíl však zůstal mezi jeho amatérským a profesionálním zpracováním. Analogový záznam se ukládá na magnetický pás. Evoluce pásu začala u šířky 2, později se pracovalo s 1 pásem a nakonec v amatérských i profesionálních podmínkách s 0,5'' pásem.

VHS
VHS (anglicky Video Home System, systém domácího videa) je standard pro nahrávání a přehrávání na kazetových videorekordérech. VHS ukládá obraz i zvuk na videokazetu velikosti přibližně 185×100×25 mm (o něco méně než velikost formátu A5), která obsahuje magnetickou pásku šířky 0,5 palce (přibližně 12,7 mm). Standard byl vyvinut firmou JVC (za použití technologie licencované od Sony) a zveřejněn byl poprvé v září 1976. V osmdesátých a devadesátých letech 20. století se VHS stalo de facto standardním formátem pro amatérské nahrávání a přehrávání videa poté, co vyhrálo válku s formátem Betamax firmy Sony (a v menší míře s formátem Video 2000 firmy Philips). Betamax poskytoval vyšší kvalitu záznamu, VHS však zvítězilo zejména díky nabízené větší délce záznamu (postupně až 300 minut v režimu SP) a jednoduššímu mechanickému řešení videokazety, díky kterému se VHS kazety daly výrazně rychleji převíjet. Obraz je v systému VHS nahráván na pásku do **šikmých stop** dvěma video hlavami umístěnými na rotujícím bubnu, okolo jehož více jak poloviny obvodu je páska ovinuta. Pro nahrávání delších pořadů byly postupem času přidány režimy LP (dvojnásobná), respektive EP (trojnásobná délka záznamu, někdy označováno též jako SLP), kdy se páska pohybuje poloviční, respektive třetinovou rychlostí a obraz je zaznamenáván do užších stop dalšími dvěma hlavami (tzv. čtyřhlavý videorekordér). Zvuk byl zpočátku nahráván pouze monofonně do podélné stopy s kvalitou horší než na analogové audiokazetě (frekvenční rozsah přibližně 100 Hz – 8 kHz, odstup signálu od šumu 42 dB v režimu SP). Později byly na trh uvedeny tzv. šestihlavé videorekordéry, které nahrávají dalšimi dvěma hlavami na rotujícím bubnu stereofonní zvuk v kvalitě blízké CD (frekvenční rozsah přibližně 20 Hz – 20 kHz, odstup signálu od šumu více než 70 dB v režimu SP). Této technické vlastnosti se v devadesátých letech užívalo pro záznam hudby v rádiích. Šířka pásma zaznamenávaného videa 3 MHz (odpovídající horizontálnímu rozlišení 240 řádků) byla pro náročnější uživatele nedostatečná, proto byl v roce 1987 uveden na trh systém S-VHS. Horizontální rozlišení jasové složky se zvýšilo na 400 řádků, což představuje kvalitu blízkou analogovému televiznímu vysílání. Digitální standard D-VHS se záznamem obrazu ve formátu MPEG-2 na videokazety VHS, který byl uveden na trh v roce 1998, se komerčně neprosadil. Pro použití ve videokamerách existují menší verze VHS-C a S-VHS-C. Na kazety tohoto formátu je možné nahrát až 60 minut v režimu SP, pro použití těchto kazet ve stolních přístrojích existují mechanické adaptéry. [[]] Videokazeta VHS, převzato z []

Profesionální systémy
Profesionální systémy jsou založeny na drahém vybavení, které umoňovalo složitější editaci videa. Prolínání videa nebyl neřešitelný problém, podobně jako kompozice více obrazů (živé vstupy reportérů v televizním zpravodajství). Také není problém pod obraz přidat titulky. V profesionálních podmínkách je video zpracováno s přesností na 1 frame.

1.4 Digitální video
Digitální zpracování obrazu přineslo do světa videa revoluci. Vybavení pro "profesionální" zpracování bylo dostupné daleko širšímu okruhu lidí, než u analogu. Následující obrázek dokládá, jak jednoduchý je střih videa.



1.5 Záznam digitálního videa

 * Prvky digitální kamery:**
 * Objektiv + optika
 * Čip (CCD, CMOS) + A/D převodník
 * Obrazový procesor (úprava signálu v plné kvalitě)
 * Záznamová část (uložení komprimovaného výstupu


 * Digitální kamera - zpracování obrazu:**
 * Objektiv dopraví světlo, které je odražené od snímaných objektů na snímací čip (CCD, CMOS)
 * Snímací čip převede danou obrazovou informaci do elektronické podoby
 * Tato informace se následně pomocí A/D převodníku převede na posloupnost 0 a 1
 * Následně dojde ke komprimaci pro zmenšení objemu dat
 * V poslední fázi dojde k uložení dat na datové médium (paměťová karta, magnetická páska, pevný disk atd.)

Objektiv kamery
Díky vyhodnocení obrazu se v části optiky digitálních kamer může objevit pohyblivá čočka schopná odstranit chvění obrazu při otřesech kamery.



S miniaturizací optiky souvisí posun hloubky ostrosti. U malého objektivu není možné rozumně využít hloubku ostrosti, což vyjadřuje následující obrázek. F/2,8 značí plně otevřenou clonu. Pokud by bylo toto číslo vyšší, hloubka ostrosti bude menší. To znamená, že by šlo zaostřit pouze na požadovaný rozsah.



Snímací čip
Snímací čip je základem zpracování obrazu. Jde buď o čip CMOS nebo CCD. V současné době jsou podle Technetu běžně dostupné i kamery se třemi snímacími čipy. Pomocí dichroických zrcadel je světlo rozloženo na základní barevné složky (RGB). Paprsky následně dopadají na tři různé snímače. Před nimi jsou ještě barevné filtry, protože čip snímá pouze intenzitu dopadajícího světla nikoliv barvu. U jednočipových kamer je toto řešeno mozaikovým filtrem před snímačem. Tento mozaikový filtr se liší v závislosti na typu čipu (CCD nebo CMOS). Vzhledem k tomu, že se podařilo odstranit většinu nedostatků CMOS čipů, tak výrobci tyto čipy preferují při výrobě mobilních telefonů, digitálních fotoaparátů a zrcadlovek. Převzato z: []
 * **Rozdíly CCD versus CMOS** ||
 * //**Snímací čip**// || //**CCD**// || //**CMOS**// ||
 * Cena || vysoká || nízká ||
 * Rozměry řešení || vyšší || nízké ||
 * Spotřeba || vysoká || nízká ||
 * Kvalita obrazu || vysoká || nižší až nízká ||
 * Rozlišení || vysoké || střední ||
 * Komplexnost čipu || vysoká || nižší až nízká ||
 * Fill faktor (činná plocha) || vysoký || nízký až střední ||
 * Digitální šum || nízký || vysoký ||
 * Rychlost || nižší až vysoká || vysoká ||
 * Dynamický rozsah || vysoký || nižší ||
 * Možnost výřezu || nativně žádná || ano ||

Mozaikový filtr (neboli Bayerův filtr)

CD (Kompaktní disk)
Kompaktní disk (obvykle nazývaný prostě CD [cé:dé] podle zkratky anglického názvu compact disc; hovorově "cédéčko") je optický disk určený pro ukládání digitálních dat. Data jsou uložena ve stopách na jedné dlouhé spirále začínající ve středu média, která se postupně rozvíjí až k jeho okraji. Každá stopa může obsahovat digitální zvukovou nahrávku (tzv. audio CD) nebo (počítačem čitelná) data (CD-ROM). Příčný odstup stop je 1,6 μm. Pro čtení kompaktních disků se používá laserové světlo s vlnovou délkou **785 nm**. Na rozdíl od většiny diskových zařízení (pružné disky, pevné disky, ZIP disky, magnetooptické disky apod.) nejsou data ukládána do soustředných kružnic, ale do jedné dlouhé spirály podobně jako na gramofonové desce. Spirála začíná u středu média a rozvíjí se postupně až k jeho okraji. Záznam (spirála dat) je přístupný pouze ze spodní strany disku, tj. záznam na CD je jednostranný. Délka celé spirály je zhruba 6 km a hustota dat v ní uložených je konstantní. Běžné CD má průměr 12 cm, existuje ale i menší varianta o průměru 8 cm (občas se vyskytují i verze seříznuté na formát vizitky). Disk má tloušťku 1,2 mm. Avšak na disk se zapisuje pouze od 23 mm do 58 mm poloměru. Různé formáty CD byly postupně specifikovány ve standardech, označovaných anglicky jako „knihy“ různých barev: červená kniha (red book) - Audio CD žlutá kniha (yellow book) - CD-ROM - pro záznam dat, pouze pro čtení zelená kniha (green book) - CD-I - interaktivní CD oranžová kniha (orange book) - CD-R („zapisovatelné CD“; vyrábějí se prázdná, lze zapsat jednou na každé místo, tzn. je možné např. nejdříve zapsat jen jednu stopu a dopsat další později, pokud je médium ponecháno „otevřené“) a CD-RW („přepisovatelné CD“; lze zapisovat opakovaně) bílá kniha (white book) - Video CD modrá kniha (blue book) - Enhanced CD, CD plus a CD-G béžová kniha (beige book) - PhotoCD šarlatová kniha (scarlet book) - SACD Pro data na médiu se obvykle používá souborový systém ISO 9660. V případě CD-RW medií s přímým zápisem (packet writing) se může použít i novější formát UDF. Médium, ze kterého je možno nabootovat nejen jádro, ale celý operační systém včetně aplikací (a které tedy nevyžaduje, aby byl zmíněný operační systém na daném počítači nainstalován), se nazývá Live CD. CD s přiloženou propisovací tužkou (pro znázornění velikosti), převzato z []

CD-formát je vytlačován diskem **DVD**, s jeho klesající cenou a klesající cenou rekordérů. DVD disk je přímým pokračovatelem CD nejen svojí vnější podobou (CD je od DVD laickým pohledem prakticky nerozeznatelné), ale i digitální technologií záznamu dat. Kapacita běžných DVD je oproti klasickému CD zhruba **šestinásobná**. Životnost media CD je asi 8 let.[[]]

DVD
DVD (anglicky Digital Versatile Disc nebo Digital Video Disc) je formát digitálního optického datového nosiče, který může obsahovat filmy ve vysoké obrazové a zvukové kvalitě nebo jiná data. Při vývoji DVD byl kladen důraz na zpětnou kompatibilitu s CD, takže se mu DVD disk velmi podobá. DVD bylo uvedeno na trh v Japonsku roku 1996, ve zbytku světa o rok později. Oficiální standard zapisovatelných/přepisovatelných disků DVD-R(W) vytvořilo DVD Fórum, které bylo založeno v dubnu roku 1997. Ceny licencí na tuto technologii však byly tak vysoké, že vznikla jiná skupina - DVD+RW Alliance, která vytvořila standard DVD+R(W), jehož licence byly levnější. Média DVD jsou plastové disky, navenek stejná jako média CD. Disky DVD mají průměr 120 mm a jsou 1,2 mm silná. Data se ukládají pod povrch do jedné nebo dvou vrstev ve stopě tvaru spirály (jako CD). Pro čtení dat se používá laserové světlo s vlnovou délkou **660 nm**, tedy kratší než v případě CD; to je jeden z důvodů jejich vyšší kapacity. Stejně tak příčný odstup stop je menší - 0,74 μm oproti 1,6 μm u CD.

DVD oproti CD poskytuje: efektivnější korekci chyb vyšší kapacitu záznamu (asi 4,7 GB/4,4 GiB oproti 0,7 GB) odlišný souborový systém Universal Disk Format, který není zpětně kompatibilní s ISO 9660, který se používá na CD-ROM.

Rychlost mechaniky typu DVD se udává jako násobek 1350 kiB/s, což znamená, že mechanika s rychlostí 16× umožňuje přenosovou rychlost 16 × 1350 = 21600 kiB/s (nebo 21,09 MiB/s).

Médium umožňuje zápis na jednu nebo obě dvě strany, v jedné nebo dvou vrstvách na každou stranu. Na počtu stran a vrstev závisí kapacita média. DVD-5: jedna strana, jedna vrstva, kapacita 4,7 GB (4,38 GiB) DVD-9: jedna strana, dvě vrstvy, 8,5 GB (7,92 GiB) DVD-10: dvě strany, jedna vrstva na každé straně, 9,4 GB (8,75 GiB) DVD-14: dvě strany, dvě vrstvy na jedné straně, jedna vrstva na druhé, 13,2 GB (12,3 GiB) DVD-18: dvě strany, dvě vrstvy na každé straně, 17,1 GB (15,9 GiB)

Uživatel může vytvořit DVD-nosiče těchto typů: DVD-Video (obsahuje filmy (obraz a zvuk)) DVD-Audio (obsahuje zvuk v kvalitě CD a lepší) DVD Data (obsahuje údaje)

Označení „+“ (plus) a „−“ (mínus) představuje dva různé technické standardy, které jsou do určité míry kompatibilní.
 * DVD-R/RW standard - data mohou být zapisována pouze do 1 vrstvy na povrchu disku
 * DVD+R/RW formát - data mohou být zapisována do více vrstev (disky mají díky tomu pak vějtší kapasitu než "-" disky)

Médium může být typu: //**DVD-ROM**// (read only memory, určené jen pro čtení, vyrábí se **lisováním**) je pomyslný nástupce formátu CD-ROM, tedy víceúčelový formát pro přehrávání počítačových dat a multimediálních aplikací. Čtení DVD je možné ve všech PC (a ostatních platforem) vybavených jednotkou DVD s podporou logického formátu UDF. Existují tři typy zapisovatelných a přepisovatelných DVD disků: DVD-R/RW, DVD+R/RW (plus), DVD-RAM. //**DVD+R/RW**// (R = Recordable, jen pro jeden zápis, RW = ReWritable, pro přepisování) Formát __//DVD+R//__ je mezi široce rozšířenými formáty nejmladší, dokonce mladší než formát DVD+RW. Disky DVD+R lze v současnosti běžně zapisovat osminásobnou rychlostí oproti standardní rychlosti DVD, tedy 10 800 kiB za sekundu. Touto rychlostí trvá zápis na disk přibližně 10 minut. DVD+RW je přepisovatelná verze formátu DVD+. Standardní rychlost pro zápis na toto médium je čtyřnásobná oproti základní rychlosti čtení DVD.

První mechaniky, které byly schopny zapisovat DVD-R, DVD-RW, CD-R a CD-RW, vyráběla firma Pioneer v roce 2001. Kompatibilita však nebyla nejlepší, docházelo k chybné identifikaci medií s nižší odrazivostí. //**DVD+R DL**// (R = Recordable, jen pro jeden zápis, DL = DualLayer, dvě vrstvy) //**DVD-R/RW**// (R = Recordable, jen pro jeden zápis, RW = ReWritable, na přepisování) Formát __//DVD-R//__ vychází z technologie klasického kompaktního disku, existuje tedy ve dvou verzích – verze R, na kterou lze pouze zapisovat, a verze RW, kterou lze přepisovat. Tento formát byl navržen tak, aby byl co nejkompatibilnější s **lisovanými** disky DVD (DVD-ROM). Z toho plyne výhoda tohoto formátu, kterou je kompatibilita se staršími mechanikami a přehrávači, které vznikly dříve, než se dalo na DVD zapisovat. Tato výhoda se však v dnešní době ztrácí, protože téměř všechny vyráběné přehrávače a mechaniky dokáží přehrávat jak DVD-R, tak DVD+R formáty. //**DVD-RAM**// – **libovolně přepisovatelné médium** - dá se s ním pracovat stejným způsobem jako s pevným diskem. V roce 2007 byl v Evropě Hamburskou firmou Optical Disc Service[2] patentován a uveden na trh tzv. **EcoDisc**, česky uváděn také jako EcoDisk. Formát dat je stejný jako běžné DVD, má však vylepšené některé mechanické vlastnosti, ale má nižší kompatibilitu. Je vyroben z polovičního množství materiálu (polykarbonátu) a má tak poloviční tloušťku (0,6 mm) a poloviční hmotnost (8 g). Je ohebnější a odolnější proti poškrábání. Uváděná životnost je 200 let.[3] Není kompatibilní se štěrbinovými mechanikami a nekompatibilita je označena malou grafickou ikonou na disku.[[]]

Záznam dat na CD a DVD

 * CD-R** Záznamová vrstva médií umožňujících jednorázový zápis je tvořena organickým barvivem (ftalocyanin, cyanin, azobarvivo). Laserový paprsek vyšší intenzity (780 nm = blížící-se světlu) zahřeje příslušné místo na vysokou teplotu (více než 300 °C), díky které dojde k nenávratnému spálení organického barviva a v tomto místě (pit) se již nebude paprsek odrážet od odrazivé vrstvy (při čtení).


 * CD-RW a DVD** (přepisovatelné) Záznamová vrstva přepisovacích médií je tvořena speciální chemickou sloučeninou, která působením energie (640 nm - laser. paprsek) umožňuje změnu fáze z krystalické na amorfní (po obou stranách této vrstvy bývají naneseny vrstvy dielektrika). Při mazání dat laser pracuje na nižší výkon (řádově jednotky mW). Povrch média se zahřeje nad teplotu krystalizace (přibližně 200 °C) a poté je ochlazen. Tím přechází sloučenina ze struktury amorfní zpět do struktury krystalické a odráží tedy více světla.

Pozn.: DVD Umožňuje provedení záznamu do dvou vrstev (případně na obě strany disku). Užíván je laserový paprsek s nižší vlnovou délkou než u CD, který dokáže zapsat mnohem vyšší hustotu zaznamenaných dat.

Blu-ray
Blu-ray disk patří k třetí generaci optických disků, určených pro ukládání digitálních dat. Data se ukládají ve stopě tvaru spirály 0,1 mm pod povrch disku, příčný odstup stop je 0,35 μm. Pro čtení disků Blu-ray se používá laserové světlo s vlnovou délkou **405 nm**. Technologii vyvinula japonská firma Sony ve spolupráci s firmou Philips, které následně se skupinou výrobců spotřební elektroniky založily organizaci Blu-ray Disc Association (BDA), která převzala dohled nad rozvojem a licencováním samotného formátu. Název disku pochází z anglického Blue ray, tj. modrý paprsek, označení související s barvou světla používaného ke čtení (písmeno "e" bylo z názvu vypuštěno, aby jej bylo možné zaregistrovat jako ochrannou známku). Experimentální Blu-ray disk o kapacitě 200 GB. Přepisovatelný disk je označený **BD-RE**, převzato z __[] __

Blu-ray umožňuje uložit obraz a zvuk v lepší kvalitě než DVD, což se projeví zejména při zobrazení na plazmových, LCD a LCD - LED televizorech (rozdíl je zřetelnější při větší úhlopříčce). Technicky vzato na DVD je obraz uložen jako série snímků s rozlišením 720×576 bodů ve standardu PAL, resp. 720×480 bodů ve standardu NTSC, avšak na Blu-ray mohou být jednotlivé snímky filmu uloženy buď v rozlišení 1280×720 bodů nebo 1920×1080 bodů, standardy PAL a NTSC už zde nefigurují. Tyto video módy se označují jako 720p a 1080i/p (interlace / progressive). Rozlišení se označuje jako HD (high definition). Samotný obraz je zpracován pomocí kodeku MPEG-2, který byl použit již u DVD (především zpočátku uváděné filmy), nebo modernějších kodeků MPEG-4 AVC a VC-1, které ve srovnání s MPEG-2 nabízejí úsporu datového prostoru při srovnatelné kvalitě obrazu (převážná většina nově uváděných filmů). Zatímco na DVD je standardem šestikanálový zvuk (5.1), Blu-ray nabízí kanálů až osm (7.1), umožňuje použití bezeztrátového formátu PCM, speciálně pro účely Blu-ray vylepšených kompresních formátů Dolby Digital Plus a DTS-HD High Resolution Audio a rovněž jejich bezeztrátových variant Dolby TrueHD a DTS-HD Master Audio. Pro sedmikanálový zvuk a zejména plné využití Dolby TrueHD a DTS-HD je zapotřebí samozřejmě i příslušně vybavený receiver a sada reproduktorů. Nabídka filmů na blu-ray se rozšiřuje, byť ještě nedosahuje šíře nabídky DVD. Vzhledem k pomalému poklesu cen Blu-ray vypalovaček a současně dlouhodobě nízkým cenám HDD a Flashdisků není pravděpodobné, že v budoucnu Blu-ray plně nahradí formát DVD tak, jako se to stalo v případě generační obměny VHS za DVD. Srovnání s jinými médii Typ média λ NA Velikost pitů
 * Funkce pro běžného uživatele, HD Video, Audio**
 * **CD 780 nm 0,45 0,6 μm**
 * **DVD 650 nm 0,6 0,32 μm**
 * **BD 405 nm 0,85 0,15 μm**

Tak jako CD, má i blu-ray disk průměr 12 cm (v menší variantě 8 cm) a tloušťku 1,2 mm. Disky umožňují záznam dat s celkovou kapacitou až 25 GB u jednovrstvého disku, 50 GB u dvouvrstvého disku až po 80 GB u oboustranné dvouvrstvé varianty. Díky umístění záznamu 0,1 mm pod povrch je možné vyrobit hybridní disk s DVD i Blu-ray záznamem na jedné straně disku. Čtecí zařízení pro disky blu-ray jsou vyvíjena s ohledem na kompatibilitu s CD a DVD, tj. mají umožňovat čtení všech tří typů disků. Jeho konkurenčním formátem byl jiný nově vyvíjený typ optického média - **HD DVD**. V rámci snahy o co největší kompatibilitu byly vyvinuty také hybridní mechaniky schopné číst jak HD DVD, tak Blu-ray. V únoru 2008 (19. února 2008) však firma Toshiba oznámila zastavení vývoje formátu HD DVD, čímž se Blu-ray stal de facto nástupnickým standardem nahrazujícím DVD. Maximální (standardní) rozlišení videa na Blu-ray je 1920 × 1080 bodů.

Blu-ray filmy dále disponují interaktivní technologií BD-J (BD-Java), založenou na jazyce Java, známém z osobních počítačů a mobilních telefonů. Pomocí programového kódu, který se zpracovává přímo v přehrávači, jsou realizovaná například //ovládací menu titulu, interaktivní rozhovory, hry a kvízy//, které ovšem mohou být proti pseudohrám známým z DVD podstatně sofistikovanější. Díky připojení k internetu lze rovněž do paměti přehrávače stáhnout dodatečný //bonusový obsah// (nové dokumenty, fotky atd.). K využití těchto funkcí je potřeba disponovat přehrávačem s podporou profilu 2.0.
 * Interaktivni funkce**

regionální kódy Blu-ray disků
 * Regionální kódy**

Regionální kódy filmů na Blu-ray discích se od kódů DVD filmů odlišují. Blu-ray filmy mají 3 regionální kódy: A/1 – Amerika, Japonsko, Severní Korea, Jižní Korea, Taiwan, Hong Kong a jihovýchodní Asie B/2 – Evropa, Afrika, Austrálie, Nový Zéland, Saúdská Arábie a Blízký Východ C/3 – Indie, Rusko, střední a jižní Asie včetně Číny [[]]

1.6 Analogový a digitální záznam

 * **Analogový záznam**
 * Představuje __spojitý signál__, který je zaznamenávám především na magnetické pásky
 * K jeho reprodukci není potřeba znát žádný kodek nebo dekompresor
 * Reprodukce je často možná pomocí lidského oka
 * //Výhody//
 * Nepotřebnost kodeků
 * Reprodukce možná lidskými smysly
 * Dlouhá životnost médií
 * Nulová náchylnost na chyby v záznamu
 * Jednoduché zaznamenávání
 * Vysoká kvalita záznamu
 * //Nevýhody//
 * Složitější manipulace
 * Kopírováním se zhoršuje kvalita (stejně jako jakoukoli jinou manipulací se záznamem)


 * **Digitální záznam**
 * Jedná se o __nespojitý signál__, který je zaznamenáván především na CD, DVD, Blu-ray nebo jiná média
 * K reprodukci je potřeba znát kodek (v některých případech i dekompresor)
 * Reprodukce není možná s použitím lidských smyslů
 * //Výhody//
 * Velikost médií
 * Možnost komprimace
 * Jednodušší manipulace
 * Možnosti sdílení
 * Kopírováním se nezhoršuje kvalita
 * //Nevýhody//
 * Potřeba kodeků
 * Reprodukce nemožná lidskými smysly
 * Nízká životnost médií
 * Náchylnost na chyby v záznamu



Analogový vs. digitální signál, převzato z []

1.7 Editory pro zpracování videa
Střih / editace videa v počítači představuje celkem snadnou práci s obrazem. Dnes jsou k disposici desítky mimořádně výkonných aplikací tohoto oboru. Program pro editaci videa by měl plnit určité minimální požadavky, které charakterizuje snímek monitoru počítače při práci na následujícím snímku. Základní nabídka editoru pro zpracování videa, převzato z @http://seniorweb.webnode.cz/historie-amaterskeho-videa/

Nejdůležitější součástí zobrazení jsou __„Scény k editaci“__, editor je schopen identifikovat jednotlivé scény syrového materiálu a vidí před sebou kompletní pracovní sestavu výchozího materiálu. Každá scéna (i snímek jako celek) se dá jednotlivě promítnout na kontrolním displeji, dá se zkrátit, zčásti vystřihnout, kopírovat, přesunout na jiné místo apod. Do pracovní sestavy se dají vkládat scéna po scéně další syrové snímky, které lze z archivu počítače vyhledat a přesunout do materiálu „Ke zpracování“. Do snímku lze vkládat i jednotlivé fotografie a tyto dále upravovat. Důležitou součástí editace je __práce se zvukem__. Výkonný editor dává i v tomto směru široké možnosti. Za prvé samostatně zpřístupňuje originální __„Zvukový doprovod“__, který byl kamerou nasnímán spolu s obrazem. Dovoluje i jeho úpravy, změnu hlasitosti doprovodu jako celku nebo jeho jednotlivých úseků, plynulý náběh zvuku, jeho potlačení apod. Samostatný úsek je vyhrazen pro __scénickou hudbu__, kterou lze do snímku vložit několika způsoby: z archivu počítače, nebo z vnějšího zdroje (CD apod.). Další možností je vložení __„Komentáře“__ do vybraných částí snímku nahráním pomocí mikrofonu, nebo z vnějšího zdroje. I tyto zvukové složky lze upravovat podobně jako základní zvukový doprovod. Samostatný úsek editoru je vyhrazen pro __vkládání titulků__ několika druhů (průhledné, samostatné apod.), analogickou možností je vložení __dalšího obrazového záznamu__, který může sloužit jako „obraz v obrazu“. Do snímku lze vkládat obrázky z archivu počítače, které lze navíc několika způsoby animovat. Samozřejmostí je možnost vkládání několika desítek typů přechodů mezi scénami jako prolínačka, přechod přes černou apod. Soudobé prostředky dávají uživateli amatérům i profesionálům mimořádně široké možnosti zpracování snímků. Kromě původních formátů s menší kvalitou obrazu se rozšiřují možnosti vysoké kvality záznamu a stále pokročilejší možnosti jeho zpracování. Vyspělá práce s amatérským videem samozřejmě ale vyžaduje mnoho práce, představivosti a trpělivosti.

Více zde: []

**Placené programy**
Slouží k editaci, kopírování, střihu, úpravě a ukládání videozáznamů, přidávání a úpravu zvukových záznamů k pořízeným stopám, použití široké škály přednastavených efektů a hudebních smyček. Vytvářet lze videa ve vysokém rozlišení, přidávat úvodní stránky, titulky nebo menu na začátek videí. Exportovat lze do celé řady formátů včetně videoportálů. Podporuje i různé efekty, přechody (FilmLooks), témata a zvuky na profesionální úrovni a možnost měnit barevnost videa.
 * Adobe Premiere Elements**



Profesionální videostřihový program od Applu pro Mac OS X. Podobně jako kolegové pro jinou platformu i tento umí pracovat s více kanály zvuků, nechybí mu filmový pás, sdílení finálního projektu atd. V nové verzi se objevují možnosti tvořit 3D efekty na několik kliků. Upravit vzhled, osvětlení, animace a další je teď ještě jednoduší a dosahují studiových kvalit. Nechybí ani GPU akcelerace pro záběry RED RAW.
 * Final Cut Pro**



PowerDirector je jedním z nejrozšířenějších editorů pro úpravu videa, za kterým stojí jedna z nejvýznamnějších společností v oblasti multimédií CyberLink. Produkt je nabízen v několika variantách (k roku 2017): Deluxe (59,99€), Ultra (219,98€) nebo Ultimate (249,98€). V případě propojení s dalšími softwarem jako AudioDirector, ColorDirector nebo PhotoDirector jsou nabízeny také verze Ultimate Suite, Live (Subscription) a Director Suite (Perpetual). Jednotlivé verze se liší množstvím funkcí, efektů, podporou vyšších rozlišení pro následný export apod. Výhodou softwaru je intuitivní prostředí, jednoduchá ovladatelnost, množství funkcí a rychlé renderování výsledného videa.
 * CyberLink PowerDirector**

Software nabízí mnoho různých nástrojů, mezi které patří:
 * Transition Designer – vytváří jedinečné přechody z libovolného obrázku nebo loga. K tomu využívá masky alfa kanálu.
 * Title Designer – vytváří vlastní pohyby nápisů, upravuje velikost písma, barvy, ohraničení, úroveň rozostření, transparentnost a reflexe.
 * PiP Designer – slouží k překrývání animovaných objektů na videích. Využívá jednoduché transformační nástroje pro tvorbu poutavých koláží.
 * Theme Designer – nabízí 30 animovaných tématických šablon, které lze pomocí metody přetáhni a pusť lze aplikovat na vlastní videa.
 * MultiCam Designer – lze kombinovat a přepínat až mezi 4 záznamy ze 4 různých zařízení zároveň.
 * Menu Designer – slouží pro vytváření menu pro disky, strukturu nabídky, fonty nebo miniaturní náhledy kapitol.

V poslední verzi PowerDirector 14 se společnost zaměřuje především na videa s vyšším rozlišením (4K), výstupy z outdoorových kamer (Action Camera Center) nebo zpomalené záběry (Motion Tracking, High Frame Rate Video Editor).

PowerDirector 14, převzato z http://blog.uptodown.com/wp-content/uploads/powerdirector-14-2.jpg

Vegas je produkt společnosti Sony Creative Software. Software nabízí jednoduchý import a následnou úpravu video záznamů a hudby. Produkt je určen jak pro zkušené filmaře, tak i začátečníky v závislosti na zvolené verzi. Jednotlivé verze jsou dále kompatibilní s ostatním softwarem společnosti.
 * Sony Vegas**

Společnosti nabízí několik variant softwaru (k roku 2017):
 * Vegas Pro 13 Edit (399.95$) – základní balíček, který nabízí pokročilé archivní nástroje, nové možnosti audio měření nebo plnou podporu synchronizace s Vegas Pro Connect mobile iPad aplikací.
 * Vegas Pro 13 (599,95$) – moderní software pro kompletní kreativní úpravy. Obsahuje navíc DVD Architect Pro 6, Dolby Digital Professional Encoder a mnoho pluginů z řady FX HOME, NewBlue FX a iZotope.
 * Vegas Pro 13 Suite (799,95$) – nejvyšší balíček určený pro nejpokročilejší audio a video úpravy, široké možnosti zpracování vizuálních efektů nebo vytváření disků.

Vegas Pro 13, převzato z http://www.sonycreativesoftware.com/images/products/vegaspro13suite/ov_hitfilm.jpg

Pinnacle Studio je pro mnoho uživatelů jedním z nejoblíbenějších editorů. Stejně jako předešlé společnosti, tak i Pinnacle svůj produkt Studio nabízí v několika různých variantách (k roku 2017):
 * Pinnacle Studio**
 * Pinnacle Studio 19 (89,90$) - je nejlevnější verzí, která nabízí editování 2 videí ze 2 různých vstupů zároveň, optimalizaci pro procesory Intel generace Skylake, importování videa způsobem přetáhni a pusť nebo více jak 1 500 efektů/přechodů/šablon.
 * Pinnacle Studio 19 Plus (137,89$) - nabízí editování až 4 videí ze 4 různých vstupů zároveň, více jak 1 800 efektů/přechodů/šablon, importování/editaci/export 3D videí nebo nahrávání obrazovky počítače.
 * Pinnacle Studio 19 Ultimate (367,79$) - nabízí editování až 6 videií ze 6 různých vstupů zároveň, více jak 2 000 efektů/přechodů/šablon, prémiové efekty od NewBlue nebo podporu pro 4K video.

Pinnacle Studio 19, převzato z http://allaboutwindowsphone.com/images/flow/misc/pinnacle.jpg

Edius je softwarový balík pro editaci videa pro PC s operačním systémem Windows. Edius je nelineární editor (NLE), který pracuje s většinou moderních video formátů. Software je schopen editovat 3D. Software je dodáván s velkou nabídkou nástrojů včetně filtrů NEWBlue Video, proDAD video efektů a stabilizace obrazu pro nestabilní záběry a pro potřeby masteringu zvuku iZotope VST audio plug-inů jako Audio Effects Suite, AudioRestore, AGC & Mastering Effects Suite. Edius byl původně vyvinut japonskou společností Canopus Corporation a poprvé představen pro Windows XP v roce 2003. V roce 2005 byla společnost Canopus Corporation prodána společnosti Grass Valley. První verze vydala Grass Valley Edius 4.0. Edius 5.5 (vydaná kolem roku 2010) byla první verze která podporovala systémy Windows Vista a Windows 7. První verze podporující Windows 8 (a první u které byla později zjištěno, že také funguje v systému Windows 10) byla Edius 6.5 (vydaná v červnu 2012). Aktuální verze (od roku 2017) je Edius 9. Tento program například používá Česká televize.
 * EDIUS Pro**

EDIUS Pro 9, převzato z https://www.grassvalley.com/assets/imgcache/assets/media/9598/20171012-EDIUS_Pro_9_Screenshot_EN.1920x1080_960x540.png

Free programy
Avidemux je freeware multiplatformní alternativou k předcházejícím softwarům. Výhoda spočívá v ceně (zdarma) a množství funkcí, které jsou dostačující pro běžného uživatele (střih a jednoduchá editace). Nevýhodou je množství funkcí pro pokročilé uživatele, kteří musí sáhnout po komerčních alternativách.
 * Avidemux**

Avidemux, převzato z http://screenshots.en.sftcdn.net/en/scrn/41000/41217/avidemux-37.png

VirtualDub je dalším zástupcem freeware alternativ. V tomto případě však není software multiplatformní, ale je určen pro platformu Windows 98/ME/NT4/2000/XP/Vista/7/8/8.1. Výhodou je jednoduchá ovladatelnost a stejně jako v předešlém případě i množství funkcí pro běžného uživatele nebo podpora různých video filtrů třetích stran. Nevýhodou je velice pomalý vývoj (aktuální verze 1.10.4 vyšla v roce 2013 od té doby nebyla vydána žádná nová verze ani oprava - k roku 2017).
 * VirtualDub**

VirtualDub, převzato z http://static.filehorse.com/screenshots/video-software/virtualdub-screenshot-02.png

Blender představuje freeware multiplatformní nástroj pro tvorbu 3D animací a grafických objektů. Tento software však zvládá i mnohem více. Další funkcí, o které příliš uživatelů neví je možnost editace videí, kterou tento rozsáhlý software disponuje. Výhodou je obrovská škála funkcí ve 3D grafice, ale i v případě úprav videií. Nevýhodou je však uživatelské rozhraní, které se zpočátku může zdát velice složité a neintuitivní.
 * Blender**

Blender Video Editing, převzato z http://www.blendernation.com/wp-content/uploads/2013/11/BlenderScreenShot.png

HandBrake je bezplatný a open-source převodní program pro digitální video soubory původně vyvinutý v roce 2003, který usnadňuje kopírování filmu z DVD do počítače. Od té doby prošel mnoha změnami a revizemi. HandBrake je k dispozici pro Linux, MacOS a Windows. Používá knihovny třetích stran, jako jsou Libav, libvpx a x265. Program převede video a zvuk z téměř jakéhokoli formátu. Uživatelé mohou přizpůsobit výstupní soubor změnou přenosové rychlosti, maximální velikosti souboru nebo přenosové rychlosti a vzorkovací frekvence. HandBrake také podporuje škálování a oříznutí (automatické i manuální). Převod lze dělat dávkově. Díky vestavěnému střihovému editoru lze i video upravit podle přání. HandBrake 1.0.0, převzato z https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/4/47/HandBrake_Screenshot.png
 * HandBrake**

Format Factory je freeware multifunkční konvertovací software, který dokáže převést všechny typy video, zvukových a obrazových souborů. Je také schopen kopírovat z DVD a CD do počítače, stejně jako vytváření obrazů .iso. Může také spojit více video souborů dohromady.
 * Format Factory**

Převzato z https://format-factory.en.softonic.com/

Mobilní programy
Premiere Clip je způsob jak se na iOS nebo Android dostat k nejmocnějším editačním programům společnosti Adobe: Premiere Pro a Premiere Elements. Je součástí ekosystému Creative Cloud, což znamená, že pro přístup k němu budete potřebovat Adobe ID, ale aplikace i účet jsou zdarma pro všechny. Premiere Clip je ideální pro kreativce, jejichž videa jsou určena pro kanály sociálních médií, jako jsou YouTube a Instagram. Můžete snadno importovat videoklipy z míst, jako je váš telefon, Lightroom, Creative Cloud a Dropbox, a poté pomocí editoru aplikace upravovat nebo rozdělovat klipy, upravovat expozici a zvýrazňovat, přidávat zvuk a další. A samozřejmě můžete přidat filtry, které jsou uvedeny v dnešní sféře sociálních médií.
 * Adobe Premiere Clip**



FilmoraGo byla navržen tak, aby byla pro uživatele mobilního telefonu intuitívní a usnadňuje opravdu rychlé úpravy videoklipů. Vytváření videa ve FilmoraGo může být stejně rychlé jako načítání vašich klipů do projektu, přetahování do požadovaného pořadí a použití jednoho z témat s tématem One Touch. Témata One Touch jsou balíčky funkcí, jako jsou filtry a tituly, které byly přidány k rychlému použití. Pokud chcete strávit trochu více času, můžete také vybrat jednotlivé funkce a zahrnout věci jako přechody a hudbu. Poté, co jste dokonale upravili video z vašeho smartphonu, můžete ho poslat přímo na vaše účty sociálních médií od společnosti FilmoraGo. FilmoraGo je k dispozici zdarma pro Android i iOS.
 * FilmoraGo**

KineMaster je editační aplikace pro Android, která nabízí spoustu kontroly nad smartphone videi. Dokonce má pokročilé funkce, jako je obraz v obraze a rozdělená obrazovka. Ve verzích 3.0 a výše můžete oříznout části svých záběrů a pracovat s více vrstvami. Můžete také upravovat zvuk v KineMasteru, což je opravdu užitečné, protože většina smartphonů není téměř tak dobrá při nahrávání zvuku. Když používáte KineMaster, můžete přidat funkce, jako filtry a přechody, a můžete procházet video po jednotlivých snímcích. Tato aplikace je zdarma s nákupy v aplikaci.
 * KineMaster**



iMovie má mobilní verzi, kterou lze stáhnout pro iPhone nebo iPad, která stojí 4,99 dolarů. Tato aplikace funguje velmi podobně jako její verze pro stolní počítače, takže je skvělou volbou pro každého, kdo je s iMovie Mac obeznámený. Dokonce se dá připojit ke klávesnici, tak aby se zážitek ještě více podobal úpravě na stolním počítači. Jednou z nejvhodnějších funkcí iMovie je schopnost označit oblíbené momenty, abyse daly rychle najít. Ve službě iMovie si lze taká užít spoustu zábavy, například vytvářením filmových trailerů ve stylu Hollywoodu pomocí šablon, které aplikace poskytuje. K dispozici je také výběr hudebních a zvukových efektů. iMovie podporuje 4K video, pokud používáte iPhone 6s, 6s Plus, iPad Air 2 nebo iPad Pro.
 * iMovie**



=2. 3D technologie a vše kolem ní=

2.1 3D kamera
V této části vycházím z informacích zveřejněných na Technetu. 3D kamera jsou ve skutečnosti dvě kamery snímající stejný obraz. Jejich objektivy jsou od sebe vzdálené ideálně 6,5 centimetru, což představuje průměrný rozestup lidských očí.


 * A) zrcadla rozdělující obraz pro kamery,
 * B) a C) snímací kamery,
 * E) náhledový monitor,
 * D) společné ovládání obou kamer

2.2 3D zobrazení
4

Při střihu a zpracování videa je nutno dbát dvou pravidel:
 * 1) Pravidlo zachování paralaxy - Při střihu nelze přejít z negativní paralaxy přímo do pozitivní paralaxy, protože na to mozek není zvyklý a vedlo by to k bolesti hlavy. Je nezbytné přecházet přes nulovou paralaxu, tedy obraz na úrovni obrazovky.
 * 2) Pravidlo mizení objektů - Pokud má zmizet mimo obrazovku objekt, který se vyskytuje v popředí (před obrazovkou), je nutné si pomoct softwarově - zdůvodnění je na následujícím obrázku



2.3 Realizace 3D vjemu
Lidský mozek má několik různých aspektů, které se dají "ošálit" vytvořenými 3D technologiemi pro dosažení optického 3D obrazu, který uživatel vidí. Tyto 3D virtuální zobrazení se dají realizovat různými způsoby. Lze například 3D vjem pro lidský mozek vytvořit pomocí přípravy dvou obrazů. Zde se využívá fyzikálních vlastností světelných paprsků - na jedno plátno se promítají dva obrazy, každý je však jinak polarizován. Polarizace je jev dobře známý a delší dobu je využíván u focení (polarizační filtry ). Pomocí brýlí, které jsou vlastně polarizačním filtrem, se každému oku dostane spárvný obraz.

Druhým způsobem, jak dosáhnout 3D vjemu je použití vysokofrekvenčního obrazu a aktivních brýlí. Toho se využívá například u počítačových her. Monitor o vysoké frekvenci zobrazování (>100 Hz) střídá obrazy pro pravé a pro levé oko a brýle druhé oko v tu chvíli zakryjí.

V poslední době se také dostaly na trh virtuální 3D brýle určené pro chytré telefony. Tyto brýle dokáží vyvinout virtuální realitu, do které může uživatel dokonce sám zasahovat posunkami svých rukou či dalšími ovládacími doplňky k telefonům. Nabízí nezapomenutelný zážitek a jsou cenově velmi dostupné (ceny brýlí se pohybují od 200 do 4000 korun, existují samozřejmě i velice drahé se spoustou funkcí až za 20000 korun - viz alza.cz) Na internetu se dokonce objevily návody jak si tyto brýle může člověk vyrobit sám (viz http://www.androidtip.cz/navod-google-cardboard-jak-si-postavit-virtualni-realitu-za-hubicku/). Takové brýle samozřejmě nenabízí plně-hodnotný zážitek, ale dokážou s některými dostupnými 3D aplikacemi pro chytré telefony vyvodit krásný herní či video zážitek (obvzlášť nezapomenutelný zážitek nabízí hororová videa dostupná i zdarma v online obchodech aplikací jednotlivých distributorů operačních systémů pro chytré telefony). Dá se předpokládat, že do budoucna se vývojáři aplikací budou zaměřovat u chytrých telefonu právě směrem virtuálních 3D aplikací a videí.

2.4 3D způsob projekce
Na českém trhu jsou dva typy 3D televize. Jeden typ je založen na 3D plazmové technologii a druhý na 3D LCD technologii. Zatímco u plazmy nedochází ke změně obrazu z jakéhokoliv úhlu, z kterého televizor sledujete, u LCD dochází poměrně rychle k poklesu kontrastu, zesvětlení černé a změně podání barev. 3D zobrazovací technologie

Způsob - Anaglyf
Projekce typu Anaglyf je jednou z nejvíce rozšířených metod, jak lze zobrazit 3D prostorové obrázky a film. Stačí pouze brýle, které jsou vybavené jednou červenou a jednou modrou (někdy zelenou očnicí). Levá očnice je vždy zabarvena červeným filtrem. Pravá očnice je zabarvena modrým (někdy zeleným filtrem).

Způsob - pasivní
Schéma pasivního způsobu, převzato z []

Pasivní 3D projekce bývá realizována pomocí LCD obrazovek a je založena na brýlích, které mají v polarizační filtry. Jedna očnice propouští pouze světlo kmitající v horizontální rovině druhá očnice propouští pouze světlo kmitající ve vertikální rovině. Na projekční plochu se promítají dva obrazy (2 projektory). Před každým projektorem je upevněn polarizační filtr. Na jednom projektoru je horizontální a na druhém vertikální filtr. Projekční plocha, je vyrobena ze speciálního materiálu a opatřena povrchem, který zachová polarizaci dopadajícího světla. Do každého oka pronikne (díky polarizačním filtrům v očnicích) pouze příslušný obraz. Tento systém využívá např. IMAX v Praze na Flóře.

Způsob - aktivní
Schéma aktivního způsobu, převzato z[| http://technet.idnes.cz/zacalo-prvni-3d-satelitni-vysilani-zdarma-jej-uvidite-i-v-cesku-p7e-/tec_video.asp?c=A100409_095024_tec_video_vse]

Aktivní 3D projekce bývá realizována pomocí LCD i plazmových obrazovek. Základem technologie jen jeden vysokofrekvenční projektor nebo monitor. Střídavě jsou promítány obrazy pro levé a pravé oko. Frekvence střídání obrazů by měla dosahovat hodnoty 120Hz (min. > 100Hz). Během jedné sekundy je tak promítnuto 60 obrazů pro každé oko. Divák potřebuje speciální brýle. Ty jsou synchronizovány se zobrazovacím zařízením a střídavě zatmívají levé a pravé oko ve stejné frekvenci. Elektronické brýle diváka se dálkově synchronizují se zdrojem vysílání (pomocí IrDA paprsku nebo kabelem). Výsledkem je, že každý lichý snímek vidí divák jedním okem a každý sudý okem druhým. Druhotným jevem střídání obrazů aktivního 3D je snížení obrazové frekvence na polovinu, zatímco u pasivního 3D zůstává stejná jako v 2D. Proto se zpravidla pasivní 3D jeví jako plynulejší, u aktivního 3D mohou citlivější jedinci vnímat blikání obrazu, zejména pokud dáte 3D televizor proti světlu. Více na: @http://avmania.e15.cz/3d-televizory---jake-jsou-druhy-klady-a-zapory

3D Autostereoskopický monitor
Je to jediná metoda, která nevyžaduje použití speciálních brýlí. Zobrazovacím zařízením je typicky LCD monitor. Na jeho povrchu je umístěna speciální fólie, která je hlavní součástí celého systému. Fólie láme směr obrazu. Liché sloupce pixelů jsou lámány jedním směrem, sudé druhým směrem. Jedno oko tak získá liché sloupce obrazu, druhé sudé. Každé uvidí jiný obraz a mozek už se postará o dojem prostorového vidění. Nevýhoda je, že uživatel získá dojem 3D obrazu jen v určité, předem dané, pozici vůči displeji. 

Tato metoda zobrazení 3D efektů ať už pro video, hry, fotky, apod. je poměrně jednoduchá, nízko-nákladová na realizaci a poměrně cenově dostupná. 3D aplikace, videa a fotky pro navození pomocí brýlí se označují jako VR (Virtual Reality) a vzniká jich stále větší řada. A jak to funguje? Stačí zapnout VR video (aplikaci), zasunout svůj chytrý telefon do brýlí, nasadit si je a otáčením hlavy zkoumat virtuální 3D reality v okolí pohybujícím se od 180 do 365 stupňů. Často bývá pro brýle k dispozici ruční ovladač jako součást balení. Pomocí ovladače se může uživatel v případě využívání VR aplikace pohybovat po prostoru (když se nepohybuje automaticky jako u videí), střílet, skákat, běhat a zadávat všemožné příkazy. Pro pravý zážitek je dobré připojit si sluchátka. Obraz je realizován tak, že brýle samotné obsahují čočky které vytváří efekty typu "rybí oko". VR aplikace zobrazí na chytrém telefonu 2 obrazy, každý určený pro jednu čočku 3D brýlí, tedy pro jedno lidské oko. Po nasazení na hlavu aplikace společně s čočkami vytvoří cílený 3D efekt. Díky pohybovým senzorům a s nimi spolupracujícím VR aplikacím v telefonu se při pohybu hlavou může uživatel rozhlížet v 3D virtuální realitě (VR aplikacích, fotkách i videích) dívat na různé strany a pozorovat tak oblast až 365 stupňů okolo sebe. [Zdroj: Praktické zkušenosti a znalosti s jedním zakoupeným produktem] Virtuální VR 3D brýle, dostupné z: []
 * Virtuální 3D brýle pro chytré telefony**

2.5 Match moving
Pomocí této techniky můžeme do reálného světa integrovat počítačem vytvořené objekty. Takzvaný 3D tracking využívá známé trajektorie pohybu reálné kamery, která natočila určitou scénu. Pohyb této kamery simuluje, přičemž do scény přidá uměle vytvořený objekt a vše vypadá velmi reálně. Pro představu je vhodné se podívat na dostupná videa, například na Youtube. Match moving je technika, se kterou si brilantně poradil James Cameron, tvůrce filmu Avatar. Pokud máte zájem o detaily, doporučím anglicky psaný článek. Na jeho konci je i odkaz na volně šiřitelný dokument Avatar: Creating the World of Pandora, který doporučuji k shlédnutí.

=3. Hardwarová zařízení=

3.1 CRT obrazovka
CRT (Cathode Ray Tube) je zobrazovací technologie založená na vychylování svazku elektronů. Princip činnosti je zobrazen na následujícím obrázku.

CRT obrazovka, převzato z http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/9/9b/CRT_color_enhanced.png

1 - Elektronové dělo (emitor) 2 - Svazky elektronů 3 - Zaostřovací cívky 4 - Vychylovací cívky 5 - Připojení anody 6 - Maska pro oddělení paprsků pro červenou,zelenou a modrou část zobrazovaného obrazu 7 - Luminoforová vrstva s červenými, zelenými a modrými oblastmi 8 - Detail luminoforové vrstvy, nanesené z vnitřní strany obrazovky

Podrobnější informace naleznete na [|Wikipedii].
 * Výhoda:**
 * kvalitní obraz
 * Nevýhody:**
 * velké rozměry a hmotnost
 * problém s plochou obrazu (úhlopříčka max. 100 cm)

3.2 LCD obrazovka
LCD (Liquid Crystal Display) je technologie využívající tekutých krystalů, kde tranzistory ovlivňují natočení tekutých krystalů, kterými v závislosti na jejich natočení prochází nebo neprochází světlo. Každý pixel se skládá ze tří subpixelů (červeného, zeleného a modrého). Detail LCD obrazovky, převzato z http://www.svethardware.cz/art_doc-7ADDD23432464B19C12571BD002A4AC4.html

Existují různé technologie LCD displejů (TN, VA, IPS), více se dozvíte na stránkách [|Světu hardware].
 * Výhody:**
 * malé rozměry a hmotnost
 * velká plochá obrazovka
 * Nevýhoda:**
 * problém s pozorovacím úhlem

3.3 Plazma obrazovka
Elektronem se vybudí plynový iont a ten přejde do excitovaného stavu (stavu přechodu elektronu atomu na vyšší energetickou hladinu). Z plynového iontu se po přechodu elektronu na původní energetickou hladinu uvolní foton. Princip plazmové technologie, převzato z http://www.svethardware.cz/art_doc-32FC7D81661B848CC1256DD9003EB1A9.html

Podrobnější informace naleznete na stránkách [|Světu hardware].
 * Výhody:**
 * dobrý kontrast, velký jas
 * tenký plochý displej
 * Nevýhody:**
 * cena
 * velký příkon

3.4. OLED obrazovka
OLED (Organic Light-Emitted Display) je nejnovější zobrazovací technologie. Organický materiál emituje světlo určité barvy, pokud se na něj přivede stejnosměrné napětí. Každá buňka je miniaturní LED. Schéma jednoho pixelu OLED displeje, převzato z http://www.svethardware.cz/art_doc-42FA841C86228B0CC1257212004EB5B4.html

Podrobnější informace naleznete na stránkách [|Světu hardware].
 * Výhody:**
 * oproti LCD nevyžaduje podsvícení
 * nízká spotřeba
 * tenký displej
 * levná výroba
 * Nevýhoda:**
 * nižší životnost než LCD/plazma

3.5 Čtyř barevné obrazovky
Princip čtyřbarevné LED technologie je v zásadě velmi jednoduchý. Klasická LED obrazovka má v jednom bodu (pixelu), 3 subpixely. R -- červený, G -- zelený a B -- modrý subpixel jsou schopny vytvořit v podstatě iluzi s 16 miliony barev (255x255x255 úrovní barev- záleží na bitové hloubce), na které jsme běžně zvyklí (toto rozlišení zvládá běžný monitor). Občas pak je potřeba většího barevného rozlišení. Barvy jako pro profesionály Jestliže tři základní barvy jsou schopné namixovat 16 miliónů barev, pak čtyři dokáží namixovat 4,2 miliardy barev. To už je skutečně něco. Problém je v tom, že lidské oko dokáže údajně rozlišit něco přes 10 miliónů barev a rozliší pouze tři základní barvy, červenou, zelenou a modrou. Ostatní jsou pouze složeniny těchto barev. Má to tedy cenu vůbec kupovat? Ano i ne. Barvy určitě budou živější, televize bude mít větší barevnou hloubku, což se hodní hlavně pro profesionály. Jinak je to spíš jen zajímavý marketingový tah.[[]]

Promítací zařízení
U promítacího zařízení potřebujeme k promítání zdroj světla, kterým prosvítíme filmový pás, a projekční optiku. Schéma promítacího zařízení Rolling Loop projektorů IMAX, převzato z http://cs.wikipedia.org/wiki/IMAX#Projek.C4.8Dn.C3.AD_za.C5.99.C3.ADzen.C3.AD

CRT projekce
3 projekční obrazovky, každá promítá v jedné ze základních barev (červená, zelená, modrá). Výsledný obraz je složen na projekční ploše. CRT projektor, převzato z http://www.tvfreak.cz/art_doc-CA13435E5313E1E3C12574DA002D6D45.html


 * Výhody:**
 * výborná kvalita reprodukce barev
 * vysoké rozlišení i kontrast
 * spolehlivost
 * dlouhodobý provoz
 * Nevýhody:**
 * omezená oblast použití
 * překonaná technologie
 * větší rozměry a hmotnost

DLP, LED projekce
Rotující barevný kotouč obarví světlo. DMD (Digital Micro-mirror Device) obsahuje pohyblivá zrcátka, která určují množství odraženého obarveného světla. Může vzniknout tzv. duhový efekt (při rychlém pohybu v projekci mohou hrany pohybujícího se objektu vyzařovat jednotlivé barvy kotouče, subjektivní záležitost). Tato vada odpadá u tříčipového řešení projektoru, kde je pro každou barvu jeden DMD čip. U LED projekce je lampa nahrazena LED diodami. DLP projektor, převzato z http://www.tvfreak.cz/art_doc-CA13435E5313E1E3C12574DA002D6D45.html


 * Výhody:**
 * vysoký kontrast
 * jemný a málo viditelný rastr
 * zobrazení tmavých odstínů
 * menší rozměry oproti LCD
 * stálost barev
 * Nevýhody:**
 * duhový efekt – odstraněn u tříčipového řešení
 * menší ostrost obrazu
 * nižší světelný výkon oproti CRT projekci
 * Nevýhoda LED projektorů:**
 * velmi nízká světelnost, reálně se pohybující v desítkách lumenů, což je mnohonásobně méně než běžné DLP projektory (v tisících lumenů)

LCD projekce
LCD projektor obsahuje 3 LCD panely. Podle natočení tekutých krystalů LCD panelem prochází/neprochází světlo. LCD projektor, převzato z http://www.tvfreak.cz/art_doc-CA13435E5313E1E3C12574DA002D6D45.html


 * Výhody:**
 * vysoký světelný výkon
 * kvalitní podání barev
 * ostrý obraz
 * Nevýhody:**
 * pixelizace obrazu
 * stárnutí barev
 * mrtvé pixely
 * náchylnost na prašné prostředí

LCoS projekce
LCoS (Liquid Crystal on Semiinductor) projektor je hybridem mezi DPL a LCD projektorem, snaží se vzít z obojího to nejlepší. Od LCoS displeje se světlo odráží (narozdíl od LCD panelu, kterým prochází). LCoS projektor, převzato z http://www.tvfreak.cz/art_doc-CA13435E5313E1E3C12574DA002D6D45.html

Podrobnější informace o technologii projektorů naleznete na stránkách [|TV Freaku].
 * Výhody:**
 * vysoké rozlišení
 * netrpí pixelizací obrazu
 * lepší barevné podání než DLP
 * Nevýhody:**
 * nižší kontrast oproti DLP
 * vysoká cena

3.7 IMAX
IMAX (z anglického Image MAXimum - maximum obrazu) je označení formátu velkorozměrového kinematografického systému vyvinutého spočností IMAX Corporation, který je založen na použití negativu šíře 65 mm a kopií zhotovených na 70mm pozitivním materiálu (místo klasického formátu 35 mm), díky čemuž se daří dosáhnout značně lepšího rozlišení a většího obrazu. Standardní plátno pro IMAX systém má rozměry 22×16 m a udávané rozlišení je 10000×7000 obrazových bodů.

Existuje několik systémů založených na této technologii:
IMAX – klasický systém promítání obrazu pomocí speciálního promítacího zařízení, jehož výsledkem je ale do jisté míry prostorový dojem díky vyplnění zorného pole diváků IMAX Dome (dříve OMNIMAX) - promítání obrazu na sférickou projekční plochu, která lépe vyplňuje periferní vidění a navozuje tak lepší pocit prostorovosti obrazu. IMAX 3D - synchronní projekce dvojice obrazů stereoskopicky nasnímaných dvěma kamerami nebo jednou speciální dvojitou kamerou, jež odpovídá pozorování scény oběma očima (3D film). Speciální technologie, jejíž součástí jsou buď polarizační, nebo elektronické závěrkové brýle, brýlí umožní divákům vidět obraz náležející vjemu pravého oka jen pravým okem a levý obraz odpovídající vjemu levého oka jen levým okem. Diváci tedy vidí scénu podobně, jako by se vlastníma očima dívali na skutečnost a promítaný obraz proto vidí prostorově, neboli trojrozměrně. IMAX MAGIC CARPET (TAPIS MAGIQUE) - duální systém. Jeden obraz je promítán před diváky jako v konvenčním kině, druhý do prostoru pod sedadly. Řady sedadel v hledišti jsou dál od sebe, v pruzích mezi nimi jsou prosklené průhledy na spodní obraz. Diváci tak mají dojem, že se vznášejí v prostoru. Jediné kino tohoto druhu je v parku Futuroscope v Poitiers ve Francii. Filmy: Flowers in the Sky, Travellers by Air and by Sea. IMAX HD - snímání a projekce se děje při dvojnásobné obrazové frekvenci, tj. 48 obr/s. IMAX Solido - 3D systém, kde jsou stereoskopické dvojice obrazů pro pravé a levé oko umístěny střídavě na jediném filmovém pásu. Projekce probíhá opět dvojnásobnou frekvencí 48 obr./s. V tomto případě nelze použít polarizační brýle, ale elektronické závěrkové brýle na bázi LCD. IMAX MPX - zjednodušená levnější 3D verze pro multiplexy. MPX = multiplex. Kino pro IMAX MPX nemá tak strmé hlediště, v důsledku toho obraz není tolik vysoký, ale promítá se s poměrem stran přibližně 1 : 1,75. Takovým kinem je například Pathé Imax ArenA v Amsterdamu.

IMAX kamera a svitek 70mm pozitivní kopie, převzato z http://cs.wikipedia.org/wiki/IMAX

Porovnání velikostí filmových formátů na 70mm a 35mm filmových pásech, převzato z http://cs.wikipedia.org/wiki/IMAX

Obraz
Extrémně velkého obrazu s vynikajícím rozlišením se formátu IMAX daří dosáhnout díky netradičně použitému filmovému negativu: 70mm formát je perforován na horním a spodním okraji a celý pohyb je tedy horizontální (na rozdíl od běžného vertikálního běhu negativu). Díky tomu má každé políčko rozměry 69,6×48,5 mm (namísto obvyklých 48,5×22,1 mm pro 70mm negativ) – aby promítačka stihla promítnout standardních 24 snímků za sekundu, musí se filmový pás pohybovat třikrát rychleji než normálně. Tento formát se označuje jako 1570 (nebo také 15/70) podle patnácti perforačních okének na každé políčko. Existují ale i jiné formáty: 1070 GOTO – 10 perforačních otvorů na okénko (japonský systém, rozšířený pouze v Asii) 870 IWERKS – 8 perforačních otvorů na okénko, vertikální posun (zmenšenina IMAX) 570 – 5 perforačních otvorů na okénko, vertikální posun (pro srovnání: klasický 70mm záznam) Zajímavé je, že natáčení probíhá na šířku negativu 65 mm (jako u klasického velkoformátového záznamu, kde zbývajících 5 mm bylo určeno pro zvukovou stopu), takže při použití formátu 1570 je třeba záběr při kopírování na distribuční kopie nepatrně zvětšit.

4. Výhled do budoucnosti
Kanadští vědci postavili první funkční mobil, který je ohebný a jen o málo tlustší než list papíru. Do pěti let prý bude tato technologie velmi rozšířená a změní způsob, jakým pracujeme s telefony a počítači. Supertenký ohebný mobil označili vývojáři z kanadské Queens University příznačným názvem **PaperPhone**. Prototyp mobilního přístroje budoucnosti je tenoučký a přináší nový způsob ovládání. Ačkoli umí PaperPhone reagovat i na dotyk na displeji, novinkou v ovládání budou různá ohýbací gesta. Telefon bude uživatel jednoduše ovládat jeho ohýbáním do různých tvarů. Třeba ohnutí v rozích může sloužit pro listování seznamem nebo menu, ohnutí celé strany pak potvrdí volbu. Ohnutí naznačující otočení strany doopravdy otočí stranu u právě čtené knihy apod. Prototyp "papírového" mobilu používá ohebnou verzi technologie e-ink, kterou dobře známe především z populární čtečky elektronických knih Amazon Kindle. K tomu je přidána řada senzorů, které registrují ohyb. Prototyp zatím není napojen do sítě operátora, interakci s okolím demonstruje propojením s počítačem pomocí klasického kabelu. skvělá čitelnost, minimální energetická náročnost a vysoká odolnost celého řešení. Ohebný mobil je prakticky nezničitelný. Na druhou stranu: displej je zatím jen černobílý, nepodsvícený a překreslování obrazu na něm chvíli trvá. Takže se displej nehodí na sledování videa nebo pohodlné čtení webu. To se ale může s vývojem technologie měnit. Šéf laboratoře Human Media a zároveň tvůrce konceptu Roel Vertegaal tvrdí, že takto vypadá budoucnost. Do pěti let prý bude velké množství přístrojů na trhu připomínat jeho koncept. Pět let je v mobilních technologiích dlouhá doba, a tak věříme, že se během ní podaří odstranit současná omezení PaperPhonu. Na druhou stranu jistou šanci by podobný přístroj na trhu měl už dnes. Byl by určen především pro ty uživatele, kterým dnešní smartphony s barevnými displeji a malou výdrží baterie nijak nepřirostly k srdci. Mohla by to být alternativa pro ty uživatele, kteří raději na mobilu čtou knihy než sledují videa. Vzhledem k popularitě čtečky Kindle by se určitě našel dostatek zájemců. Univerzitní tým představil kromě telefonu i jakousi obdobu současných tabletů. Jmenuje se Snaplet a v kancelářích budoucnosti by měl úplně nahradit papír. V tomto případě by mohl být příchod do praxe pravděpodobně i rychlejší.[[]] Funkční ohebný mobil, převzat z __[] __

Ohýbatelný LCD displej, převzato z http://www.palmserver.cz/modules.php?name=News&file=article&sid=1523

Rolovací displej, převzato z http://blog.fotolia.com/us/images/samsung_plastic_TFT_21.html

Nedávno **Bosch** zveřejnil informace o svém dotykovém displeji, na němž lze nahmatat tlačítka. Displej umožňuje ovládání prvků auta „tlačítky“, a to díky hmatové odezvě, která vysílá ke konečkům prstů vibrace. Na displeji může uživatel hmatově odlišit jednotlivá tlačítka, displej simuluje i jejich povrchovou úpravu. Cítit je například směr vroubkování, displej umí simulovat hladký povrch nebo hrubou úpravu. Tlačítka t navíc mohou klást různý odpor, což uživateli může napovědět, jakou funkci zrovna zastávají. Navíc existuje možnost, že by si uživatel mohl odezvu displeje a sílu nutnou pro stisk tlačítek nastavit, alespoň to umožňuje dosavadní prototyp. Zdroj: [] Zdroj: []

Google Jamboard nabízí 55“ uhlopříčku s 4K displejem a je postavený na službách G Suitu (dříve Google Apps). Jedná se tedy o digitální plánovací tabuli, která vše, co na ni nakreslíte a zobrazíte, uchová, bude sdílet všem účastníkům jednání a tak dále. O přirozenou práci s tabulí se postará elektronická houba a dvě elektronické tužky. Zdroj: []
 * Google** představil obří elektronickou tabuli **Jamboard**, využitelnou např. při zasedáních a firemních poradách. Před necelými dvěma lety se Microsoft poprvé pochlubil se svou dotykovou tabulí **Surface Hub**, kterou poté letos na jaře konečně uvedl na trhu. Nyní se chce o zasedací místnost nejedné pokrokové firmy poprat i Google, který se pochlubil prototypem prakticky identického zařízení.



Zdroj: []


 * Použité zdroje**

Marek Bilčák, Ladislav Zástěra
 * Prezentace**

Radek Lacina

Košťál, Jiroš

Moran Petr

Apeltauer Vít, Apeltauer Petr

Třmínek Vojtěch